november 2005 | Klemen Teran

Uvodoma

Sanje in æelje so vedno vzpodbujale delo in delo je vedno teπilo potrebo. RazliËnim razliËno. Meni potrebo izkazati najgloblja Ëustva, povedati, kakπen da pravzaprav sem, vam, katerim se zdelo je vredno z mano prebiti vaπ Ëas.

Prihajali ste in odhajali, od blizu in od daleË, nedaleË

in v neskonËnost. Ostalo vas je malo ... A pesmi morajo ostati! Za vedno. Za vsakogar. Kot πopek spominËic od mene za vas, katerim se zdelo je vredno z mano prebiti vaπ Ëas ...

3

Rudnik

Ideje so kot diamanti v rudniku.

BleπËeËi, vendar zakopani.

Brez vrednosti so tam v temi.

Kadar pa Ëlovek jih najde, obenem rodi jih in rani.

Jaz sem rudar in moj um je moj kramp.

Srce mi je luË in ti mu olja prilivaπ.

Lahko je garati, ker tega ne skrivaπ.

Ko v neskonËni praznini utvar si glavo razbija slabiË, uæivam ob dimu cigar in vem,

da ga, ki sanja denar,

sËasoma vzame hudiË.

Potem, ko zaËutim prepih, kot da je sapa navdiha zavela, takrat se odpravim v rudnik, vedoË, spet je Ëas, da lotim se dela.

5

Samo Ëlovek Samo Ëlovek sem,

ki se na svoj naËin prebija skoz labirint usode upajoË, da vsaj ona ve kaj dela.

Samo Ëlovek sem,

ukleπËen v bivanja vpenjalu, ËakajoË, kot mnogi drugi, neæne obdelave z grobo pilo Ëasa.

Samo Ëlovek sem,

vonjiv po tohli vinski kleti, vodljiv po stranpoteh norosti in v izobilju prostih dni toæeË po uricah mladosti.

Samo Ëlovek sem, saj veπ, vËasih samopaπneæ,

vËasih greπnik in hudiË, a vËasih bog, ki vse odpuπËa ...

Samo Ëlovek,

frËeË za trpoleËo sreËo, v besu dneva zmedeno ihteËo po dokonËnem domu, ki ga ni.

Samo Ëlovek sem, razumeπ?

Potreben nekoga,

ki je mene potreben.

Pa hkrati sem prvinski Ëudeæ, tako kot roæa in plevel, kot veter, prst in moËerad, kot solza in pomlad in kot nasmeh in iskrica v oËesu, ko se zaveπ,

da nekdo ima te rad.

In kot vse.

Pa saj ti veπ ...

6

Zakaj kot zmaj visoko med oblaki Æe vse preveËkrat je biti realen postal izgovor idealen za ne poskuπati postati popoln.

Tudi pri meni in to me mori.

Se lahko zadovoljim s tem, da sem zadovoljen;

- s tem kar sem,

kakrπen sem in kar sem dosegel?

Ne!

Biti moram boljπi!

DoseËi moram veË!

Zato ne smem postati prevelik realist.

7

Ena misel V popolnem majskem jutru, ko iznad hladne megle toplo sonce vzhaja,

πe hrup zdivjanega prometa razpoloæenja mi ne zmoti.

No, vsaj tvoje muckasto oko pri tem me ne zaloti.

A z vsako mojo mislijo,

ki s teboj ostaja,

se znova stara, grenka mi poraja: Bom sam ostal na dolgi poti, vse do gotovega mi kraja, al’ z menoj boπ tovoríla bremena in radósti, v uho πepéËa mi skrivnosti, vse do najinega raja?

8

Metuljev gambit Med “klemenom”, kar sem bil, in “Klemenom”, kar sem danes, zeva prepad ogromen, skoz njih oËi straπljiv, a v mojem srcu skromen.

»ezenj vodi enosmerna, dvopasovna avtocesta; gradili niso je æerjavi, ne velike, hladne hruπke in ne buldoæerji rjavi.

NaËrtoval je ni konstruktor, veleËasten beli genij, uniËeval ne bo je kritik, v konvoju medijev politik, hlastaË najviπjih premij.

NaËrtoval sem sam jo ure, dneve, mesece, ... oh - leta!

NevidéË na drugo stran,

iz zlobe dobrodejnega obeta, priklenjen tja, æeljan drugam, sem res naËrtoval jo sam?

NaËrtoval sem res jo sam ...

A gradil jo je metuljËek mali, belih krilc, konic oranænih.

PleπoË v zeleni travi,

razganjan od ljubezni,

se vsak veËer ustavi,

da zjutraj spet na nov polet, na nov polet nad skalnat svet iste celine se odpravi.

Med “Klemenom”, kar sem danes, in “KLemenom”, kar bom jutri, vem, je nov prepad.

A v prsih mi obeta

æelja novega razcveta

in veseli obraz spoznanje, da vsak prepad in zev, bo preletljiv za te, metuljËek.

9

Znanje

Védenje je najbolj seksi stvar na svetu.

Znati.

Vedeti.

NiË laæjega!

»e znaπ.

10

NoËem si pomagat Praviπ, da sem presrËen.

Da preveË zaupam v dobro ljudi.

Svet pa da je krut in pokvarjen.

In zato da trpim.

Vem, zakaj trpim,

ampak ne morem si pomagat.

Vidim, kako æivim,

ampak ... pravzaprav ...

jaz noËem si pomagat!

11

PoËutim se tako PoËutim se tako, kot da ti dolgujem

nekaj v slovo.

In to je to.

Tile verzi, deklica.

Zasluæim prave si ljubezni, a ti ...

Kar potrebujem,

mi ne moreπ dati.

Kar mi ponujaπ,

nikdár ne mogel bi zares imeti.

In to je to:

»e morda Ëez leta

zaπla boπ med vrstice te, se spomni, da nekomu

nekoË si pomenila vse.

Da morda nekje v tiπini

poet spet pesem pesni —

s teboj v mislih le.

PoËutim se tako,

kot da ne dolgujem veË.

NiËesar veË.

PoËutim se tako ...

... slabo.

12

Na novem zaËetku

»eprav se mi vËasih zazdi, da je tisto, kar se dogaja konec neËesa, Ëe ne kar konec vsega,

mi vedno potem,

ko presejem si misli,

iz kupa morbidnih in gore hibridnih vzklije v mivki pod sitom nevidnim spet ta, da vendar ni konec sveta.

Vedno namenjeni nekam ...

Naprej, vedno!

... in nikdar nazaj!

Je, kakor vse relativno, odvisno od toËke pogleda, kje smo v trenutku, ko pot se konËa.

Mnogim se zdi, da na koncu.

A meni?

Na novem zaËetku.

13

Klik na klik Takole, klik na klik, sekunde se nalagajo v minute in tista veËnost pred izpitom skopni v zadnji ‘znam, kar znam’, ko upanje edino, da sem iznajdljiv, pripne mi pas, da varno zapustim ponovno rodno vas.

Takole, klik na klik, me klika.

Namesto Boolove algebre

v glavi njen odmeva glas:

“Pusti me in pusti nas ... “

14

Samo neπtete misli ...

Bom nehal kdaj verjet v ljubezen -

da nekje æivi, nekje v mojem Ëasu?

In da pravljiËna obstaja ...

Bom nekje v konËni fazi, ko se bom oziral, videl le trenutke, kakrπne si dala mi in niËesar veË?

Prepozno bo, ko najina mladost bo res samo πe to -

najina mladost, nekje, nekoË ...

Rad bi bil tvoj ...

... in da bi rada bla moja - danes, jutri, dni potem, ne pa tam πele nekoË, ko morda bom nehal æe verjet.

Pa si najbræ le πe eno skustvo, kakor æe vse poprej, ki me kali in oblikuje

za boljπega v naprej.

V kaj?

V nekoga z njo

ali v nekoga, ki bi lahko bil z njo, pa ni, ker je preveË verjel, da pravljiËna obstaja?

15

Ni ukaza Lovim v reki boleËine

na dni rádostne spomine, ki v glavi tebi zvestega bedaka vzbujajo sladke spet skomine.

Kako vse prehitro mine,

to glava ve.

Duπa pa upa.

In telo kar Ëaka.

Da ni ukaza,

ki bi sprejelo tvoje ga srce od neveπËega trenutkov programerja, ki πe osnov ne zna, pa bi vtipkal ljubi_ga,

glava njegova ve,

da ni ukaza takega.

A ne posluπa je srce.

In prsti kot obsedeni rojijo, tipkovnici telesa tvojega sledijo in neprestano ljubi_ga, klack!, ljubi_ga, ukaza izvrπitve si æelijo.

In po neπtetih dnevih,

ko mladec æe postaja nor, na zaslonu tvojega obraza: SYNTAX ERROR; vedno znova – bedak si ne prizna poraza.

UpajoË, da bo nek izkuπenejπi programer nekoË povedal mu ukaz, ki deloval bo tudi njemu, primoran slej ko prej priznati bo poraz.

Ni ukaza LJUBI GA!

Ga ni!

Ni ga.

16

Kdo sem, kaj sem Moje telo je stanovanje, katerega ima v najemu moja duπa, dokler ne vrne ga Naravi, preden na pot v Vesolje se odpravi.

Kdo sem, kaj sem?

Jaz sem hiπnik tega stanovanja in fukaË te dolgonoge duπe.

17

SanjaË

Skozi zadnja vrata moje junËevosti je vstopilo; ... tiho, vendar sunkovito, z nepopisno glasnim treskom za seboj zabitih duri, permanentno in dokonËno zapeËatenih v Ëasu, ki obËasno le spomin poskuπa jih odpreti; - tvoje mnenje o mojem Vsem.

“Zaægi vse to, pokuri!”, pravi mi.

“Pravljico raje si oglej ... “

Kaj ne veπ, Ajeta hËi, da pravljice se piπe, se jih bere in se jih æivi?

Jih gledajo edino nesanjaËi.

Prosim, ne postani ena izmed njih πe ti ...

18

Ujetnik svobode Tvoja svoboda

moja je kletka.

Vseeno,

ne bom te oviral

na poti napredka.

Ne presliπi srca,

uresniËi si sanje!

Le pojdi,

Ëe tukaj prostora ni zanje.

A le besedo reci,

besedo, ki velja,

pa s teboj odidem,

kamorkoli, tudi tja,

na mavriËna poljá.

V moji je kletki neznosen prepih, ki znova in znova rojeva trpljenje, a to oplojuje navdih.

Sem res lepo vzgojen otrok, ki gleda nemoralne filme, da ob koncu vsakega plane v hlinjen jok?

Ker tega, kar imaπ

in tistega, Ëesar ne poznaπ, pogreπati ne moreπ, je bolje, da spoznam,

to kar æe imam,

ali da dobim,

Ëesar ne poznam?

19

Zunaj je svet Vem, da zunaj je svet.

In vanj radostno vstopam, vsakiË,

da raziπËem vsak kamen,

vsak cvet.

In ujamem vsak dobronameren pogled, ga vrnem nazaj med sopot ËloveËanstva, dodam mu svoj kanËek, brez tega ne morem -

zasanjan pogled

na preveË stvaren svet.

20

K tebi

I.

Zdaj, ko naju loËujejo le kilometri, in tu, kjer pravljico æiveti prepreËuje nama samo Ëas, bi rad poslal spet misel nate;

… v noË,

v malo notranjsko-primorsko vas …

II.

Odhaja - duh sicer, telo ostaja

- vseeno bom v celoti tvoj!

… pogosto k tebi moj izraz poπiljam v notranjsko-primorsko vas.

III.

In zjutraj gledal bom: ‘Odhaja … ’

- telo samo, tvoj duh ostaja!

Vseeno boπ v celoti moja.

‘In kam odhaja?’, bodo spraπevali.

… v dan,

na lepo notranjsko-primorsko stran.

IV.

In gledal bom morda: ‘ … odhaja …

- telo in duh!’ ... moj up ostaja!

21

Zadnji prvi roænik Spontan nasmeh da obvisi nad tvojo divjo, svobodno in nemirno duπo - vedno, vedno tvojo!

To je moja æelja, Katarina.

22

Copata

Bil sem podivjan mustang, katerega si ukrotila, ne da bi na gobec

mu uzdo nataknila.

Bil sem divja gorska reka, katero ti si umirila, ne da bi betonski jez

sploh na njej zgradila.

Bil sem najbolj blaten buler in ti si ga ucopatila, ne da bi sploh vedela,

kako si dobro to storila.

Bil sem hladen vetra piπ, katerega si otoplila, ne da bi poskuπala

in smer mu spremenila.

Bil sem kaËa strupenjaËa, spretno si jo razstrupila, ne da bi se ustnih ælez sploh ji dotaknila.

Bil sem razglaπen klavir, katerega si uglasila, ne da bi odprla ga

in strune mu privila.

Bil sem paniËna poπast,

katero si takoj vzljubila, ne da bi oËitala ji, zakaj je vse poprej pobila.

VËasih se πe razdivjam

in sleËem, kar me utesnjuje, potem spet vrnem se v pristan, ki Ëaka me, a ne miruje.

Rad sem tvoj ærebiËek,

potoËek in copata.

Rad sem, ker te ljubim.

23

In nekje v sledeËem dnevu pribeæeËem najinim otrokom

rad postal bi ata.

Rada si krotilka,

cvetliËarka in Ëevljarka.

Se ukvarjaπ z mano sama.

In nekje v sledeËem

dnevu pribeæeËem,

vem, najinim otrokom

æeliπ postati mama.

24

Moji slavoloki meni Mojim slavolokom mene ste æe mnogokrat podrli temelje in spodbili vse nosilne stebre, jih æe tretjiË zruπili.

Pa vendar znova vsi stojijo!

Stojijo v vsej svoji monumentalni lepoti.

Stojijo tiho tam in malovidno.

Ker Ëastijo sebe.

25

Herbarij I.

Gledam ga, iz dneva v dan, kako nastaja in kako se debeli …

Gledam ga, kako se mi smeji obËasno, in pogosteje, ko joka se z menoj …

Gledam ga, od prve sekunde obstoja, kako presiha kot zadnje poËivaliπËe mojih minulih misli na vas, niË hudega sluteËe, nikomur niË slabega æeleËe cvetke, ki sem jih zamrznil nehote za vedno v Ëas.

Gledam, znova in znova,

da sluËajno ne pozabim kdaj kdo sem.

Ker sem, kar ste nekoË mi dale!

Ker sem, kar sem nekoË vam dal!

Zato, predrage moje, niti za sekundo z vami nikoli ni bilo mi æal!

26

II.

Verjel, da v njem ne bo nikoli tvojega imena, sem in s teboj da, Katarina, konËno bom prenehal s to mojo Ërno kroniko za liter vina, ki kot tedenska kolumna v glasilu nekega brezveznega balinarskega kluba spravlja svoje Ëlane v obup.

Verjel, da bova skupaj, jaz in ti, izdajati zaËela Vivo - revijo o Æivljenju … in sreËi.

27

III.

Vseeno te,

ti veπ, da nehote,

zdaj vpenjam med te liste.

Morda pa ne za vedno - le kdo ve ...

Morda pa res bom jaz

lahko ustavil Ëas

- natanko, kot si to æeliπ -

in da res πe tretjiË, níkdar moja bosonóga, naju usoda bo zdruæila ...

»e,

takrat iztrgam te

za vedno iz herbarija!

A sedaj mi moraπ oprostiti - Ëez dva dni moramo iziti.

28

Mene takrat spoËeti Da lahko uæiva sleherni v tem,

kar piπem in kar pojem,

jaz moram trpeti.

To je moja pot

in zato dovoljeno

jima je sploh bilo

mene takrat spoËeti.

To je moja pot,

naj hoËem ali ne

in v oËiglèd, dekle,

bom moral pozabiti vse ...

Vse, kar mi pomeni vse.

To je moja pot

in tako jo moram vzeti.

Vseeno moglo biti je najlepπe mene takrat spoËeti.

29

Suπa

V deæeli suπa, Ëeprav je maj.

IπËoË si prvo pravo cvetko.

Kje, kako in kdaj?

Le ljubavni herbarij mi ostaja.

Za kolËas πe?

Za vekomaj?!

Pa vendar …

Ne bom pustil potrebi

pasti na rodna tla,

da uniËi sadike

mojega vérovanja.

Verjamem, da je vredno

Ëákati na njo,

katera bo z menoj za vedno in bo z menoj zato,

ker spoπtoval jo bom in cenil, dan sleherni ji pravil to.

30

Posluπam, ptiËica Posluπam, ptiËica ...

Kaj praviπ?

Da deklica pogreπa me?

Da kot jaz tud’ ona

v πirno daljo zre?

Razumem, ptiËica,

kar praviπ ...

Naj πe ne pozabim je.

Da kot jaz tud’ ona

ve, da najdeva spet se.

Odleti zdaj, vreπËalo

in nak tako razburjat se, s hvalo tja v vasico malo, naj ve, da vem, kar ona ve.

31

»uvaji mojega srca Kako ti rata?

Da v mojo rumeno pπenico posadiπ seme svojega plevela?

Da igraπ se s svojo lopatko v mojem belem peskovniku?

Da v mojem neproduπno zaprtem zverinjaku zbudiπ ravno najbolj pohotno æival?

Da skaËeπ v reko moje boleËine, pa se niti do kolen ne zmoËiπ?

Da me celega umijeπ moje zoprnije z navadno mineralko?

»uvaji mojega srca πe mene ne ubogajo!

Kako, da so odπli v gostilno?

Si jim plaËala rum?

Ne! PlaËala si jim dva.

32

Ravno prav Ne gre za to,

da dobimo najveË,

kamoli vse.

VeËinoma je ravno prav

najboljπe moæno

in le redko je najboljπe moæno ravno prav.

33

Razor

Mladost ni veË tisto,

kar je vËasih bila.

Vsak dan bolj siví.

In prihaja plug,

da nas v razor vse zvrsti.

Vetra pa ni in ni.

Jeseni, ki nas Ëaka,

Kmet posveËa vso pozornost.

Da iz gomoljev naπih hib bomo spomladno seme

drugih,

pa vendar istih vzgib.

34

Dan zaman Bil je Ëas.

Ko sem æivel.

Za druge.

Bil je Ëas.

Ko sem naËrtoval.

Trenutke.

Bil je Ëas.

Ko sem iskal.

Ljubezen.

Bil je Ëas.

Ko Ëakal sem.

Na lepπi dan.

MisleË.

Da je brez tebe.

Dan zaman.

Vosek!

Æivel bom le πe danes!

Æivel bom le πe ta dan!

Zase, brez iskanja!

Dan zaman?

35

Sebi ta dan Eee, preklete zverine terjalcev dolgov bivanja, zopet zagrizle ste v prazno, mimo naπih s strani πËenet opojnosti oglodanih kosti.

Mi ne dolgujemo nikomur, Ëeravno vsi dobimo vse na puf!

»eravno le sebi ta dan,

mi ne dolgujemo niËesar ...

ne belih porok,

ne oguljenih fraz,

ne Ërnih limuzin,

ne zlatih diplom,

ne pocukranih otrok.

Le sebi ta dan!

Eee, preklete zverine,

obupate pa ve nikoli ...

36

Princeska na zrnu popra Nisem te vreden!

NihËe te ni vreden!

Zato boπ ostala sama.

37

Le veter tja prerano me pospremi KonËno tu, v objemu samote,

pod okriljem tihote,

pomirjen sem s sabo in svetom.

Ni, da bi ga zdaj æelel, ne, da bi me kdo imel, le veter tja v neznano

me prerano naj pospremi, vi pa v dilemi bijte πe naprej, saj slutim, da ne vrnem veË se vznak, kamoli tak, kot sem odπel.

Hvala, preljuba moja mila, da v meni spet zbudila si poeta, kot tedaj moæa, oËeta; a s srËno krvò æezlo pa stopila vladarju mojega planeta in ves svet razkrila vagabundu.

Poglej, kaj si storila,

preljuba moja mila;

kje je zame zdaj sploh to neznano?

Le veter tja prerano me pospremi ...

38

Optimist Pesimist dopuπËa moænost, da gre vse narobe.

Jaz dopuπËam moænost,

da te moænosti ni.

39

Greh

O tem ponoËi sanjam.

O tem Ëez dan razmiπljam, svoji osebnosti se klanjam.

Ni greh,

ker te ne upam zapustiti, greh je, ker te ne!

Kot ni greh,

Ëe se ne moreπ zaljubiti, greh je,

Ëe nikdar niti ne poskusiπ

koga vzljubiti.

40

Snovalki preksmrtnih spon Spet misel uhaja Ëez gore in morja

in preko obzorja

mi v daljni Shillong.

Tam srËek slovenski

koprni po Gorenjski

kot vztrajni stvaritelj

preksmrtnih spon.

Vzajemno,

kot cvetu Ëebela in muza poetu, potrja dekletu

dobróst v krutem svetu

æar slepih oËi

in nasmeha milina.

Jim ga ne vzame pretekla sivina, niË bolj ne vzplamti v njih ga snovna dobrina.

A dejstvo,

da ni pozabila πe ona,

da vraËa se vztrajno

v dec skromnih dom,

budi v njih Ëez leto sladkobne spomine na ure in dneve, ko zanje utripa

srËek snovalke preksmrtnih spon.

Vseeno vrni se, drúga,

πe tu smo deËad,

hlastava po soncu iz tvoje sredine; Ëeravno nas greje, kar srËno opravljaπ,

pridi, rotim te,

ko manjkaπ je hlad.

41

V cvet

Solzavo obeleæje

za svoje sem besede

postavil tja

v Ërno sled;

so nesluteno

niz bilke véle

in srkale slanico v cvet.

Spakovale so se roæe,

kremæile se v prebujenju:

“Bistre vode daj nam piti, da namesto tvoje cmére bo nam Ëudovito bilje vzkliti.”

Vse, le bela lila πepetaje hvalno rasla v dan zaËet; “Le razjoËi se po meni ... “

In sem solzil ji, ker je teklo, in druge roæe niso pile, zahvalno πel, ko ni veË peklo.

A niso marale veË lile.

Ko sonce dni zatem je ægalo in nebo ni kaplje dalo, cvetkam bil je Ëas preklet.

Hirale so tam pomalo

in sËasom mogle vse so umret.

Vse, le bela lila vpraπaje razvila je najlepπi cvet: “Zakaj? Lahko zalil bi jih, pa nisi!”

©lic zapirajoË si

tvegaje ji priznam:

“S sladko vodo le zalivat roæic jaz ne znam!”

42

Amaro 18

Kakπen naj bom, Ëe ne vesel, ko vas vidim vse nasmejane, po Ëudnih stezah skupaj zbrane, Ëeprav vedoË, da ko bo dan, bo vsak odπel na svojo stran?

VËasih bi bil gluh in slep!

Zato, da bi me manj bolele opazke, sicer nehote izzvenele.

In kakπen ‘Sit sem te’ pogled zaromal bi v ‘Nevidenih pogledov Svet’.

»eprav sem Nagasaki,

ki v miru rad æivi,

in vi ste medcelinski bombnik, ki naproti mu leti, sreËen sem, kadar ste sreËni vi.

In ko sem stara Kreta,

ki v morju alkohola spi, in vi ognjena Thera,

ki v srcu bruha mi,

sreËen sem, kadar ste sreËni vi.

Kot v morju Atlantida spi, tako v meni vsak od vas æivi.

Prijatelji.

43

Dobri, stari Ëasi Vsak dan Ëakaπ na najlepπe dni.

Pa kaj πe Ëakaπ?!

Mar res ne vidiπ?!

To je to!!

In vedno bo!

44

Micki

Kakor sneæinka

v soparnem avgustu,

po borbi z viharjem obstoja, je padla v jekleno naroËje moje osamljene duπe.

Bela in miËkena in tako krhka je naπla zavetje pod mojo pazdúho; v iskanju me matere seskov ægeËkala in spravljala v smeh ...

Potem je zaspala pod mojim telesom in predla v brezbriæni sladkobi in jaz tako neæno sem ure in ure ji nudil utripe srca; previdno, da ne poπkodujem ægeËkljivke, uæival sem v vlogi dojilje, vsaj kakor ona v odkrivanju sna.

Da bal sem se bivanja pretenj in krutih slabiËev premiπljenih kretenj bolj kot kdorkoli na svetu, veva le jaz in Vesolje ...

Ako bi bala se jih vsaj πe ona, ako bi znal jo tèga nauËiti, bi zdaj ne solzil tako pozno na tlaki in Ëisto brez nade ugaπal minute ...

Se kakor sneæinka

v soparnem avgustu

stopila je Micka za vedno v naroËje moje, zdaj πe bolj osamljene duπe.

45

Pojdi

Pojdi.

Pojdi tja,

kjer Ëutiπ, da boπ naπla sreËo.

S tistim, ki ti bo mogel dati vse, kar si zasluæiπ in æeliπ.

Posluπaj me -

zasluæiπ si prav vse,

kar si æeliπ.

Pojdi.

46

Malo za πalo, a malo zares Grenkobi v duπi navzlic in tesnobnim obËutkom - Ëeπ, veË ne bo isto; nalij nam πe zadnjiË potic, da bledi nasmehi zakrijejo sled po tihih solzicah, polzeËih prek neæno sijoËih ti lic.

... in πe predno zaËne se to sladko trpljenje povem ti: s tem, ko odhajaπ

- oba veva, nedaleË, mogoËe πe bliæe; mi v bistvu reπujeπ æivljenje.

47

Nate imun Vem, da si na mene pozabila in da z njim vsa potna ravno zdaj nabijaπ skvoπ; da potem, ko te Ëez slabo uro dostavi v zibelko spominov, πe ti nabila njega boπ.

Vem, da se me malo izogibaπ, kot moja mala Micka priletnega Haluparjovega maËkona; pa je vseeno πpegala za njim, kako lovil je miπke v πtali ...

Skrivaj obËudovala ga je ona.

In vem, da sem lizun,

ker sploh ti tole pesem pojem, a vse zato le, zritka, ker hoËem, da veπ ti

in da vejo vsi,

da ta zapit lizun

πe vedno nate ni imun.

Tudi vem, da ravno to je tisto, Ëesar najbolj se bojiπ -

da moj potres ljubezni

ne bi podrl lope naju dveh prijateljstva ...

No, tega ne morem obljubiti, a ne bom prenehal, Ëeravno znoviË, je graditi.

48

ManjkajoËi Ëlen Vem, nekoË bom le fosil za tvoje male buËke,

ko jim boπ govorila

o manjkajoËem Ëlenu

med njihovim oËetom,

ki æe davno je odπel,

in ukazovalcem tvojim mladim letom, ki ga nikdar ni zares bilo ...

49

NiË veË od niË

Na koncu prepustite

mene mojim pesmim.

Potlej veË me ne vlecite v vaπ realen svet.

Tam æarek upanja posije, le zato, da se jih preveË ne ubije.

50

Kupi mi avto Ne jebem tega, kar je bilo.

Svojo pot ima vsakdo.

Ne cilj, ne cesta nista nikomur znana, pa vendar vsakomur prodana.

»e tako pogledaπ:

Atlas je usranih sto strani debela knjiga.

Svet je majhen ni.

51

Na vrat na nos Pridi in me na vrat na nos poljubi!

Ampak ne na vrat.

In ne na nos.

Oslini me povsod drugod.

No, tudi po vratu.

Ti gre tole v nos?

52

Erotik in erotika Tam me Ëaka in to vem, nad usnjenim naslanjaËem, polnim tebe, sodba tvoja, ki je slutnja moja, izustena Ëez nekaj ur, da navkljub vsemu zdaj neki drug pajac

proæilo tvoje je afekcije.

In zaskelela v to srce,

kot Azija razseæno,

soËno kakor Koromandija, skozi Ëas razbito na miljarde delcev, a celostno in veliËastno, kakor mozaik, bo kot sol na rani.

Vdihnila bo spet vihar v moje roke, v æile, v duπo, v glavo, da potresal bom kot vzmet ali spermij, v lavor semenske tekoËine ujet, in izpadel spet v oËeh sveta bom kakor kronik brez jutranjega πusa.

No, saj ne, da nisem ... ampak ...

Tam te Ëaka in to veπ,

pod usnjenim naslanjaËem, polnim tebe, sodba moja, ki je æelja tvoja, izustena nikdar, da navkljub vsemu πe vedno ti proæilo moje si erekcije - penisa in duπe.

In bo rojen nov otrok.

Ti mati Muza

in oËe duπa bo Poeta.

V usnjenem naslanjaËu.

Polnim tebe.

Polniπ mene.

53

Trpka

VsakiË je lepo,

ko upanje zgnije

in iz kalËka v strti kepi boleËina vzklije,

ki po æilah razveji drhtenje, v moje roke vseje poæelenje po oskrunjenju papirnate beline, saj domisel, da v njenem mestu

ni veË moje ambasade

privede do nastanka

nove mojstrovine.

Takrat sem sreËen.

Edino in πele takrat.

Vzeti nekomu oËi,

s katerimi je dobro videl in jih dati nekomu,

da bi bolje izgledal,

je skoraj tak nesmisel,

kot poetu vzeti boleËino zato, da bi bil sreËen.

Ne bil bi sreËen,

Ëe bi sreËno æivel ...

54

Zgolj aksiom Za vsakogar na tem planetu obstaja prava ljubezen, prava oseba,

le da veËina umre,

preden jim jo uspe spoznati.

Mnogi ne Ëakajo in imajo prav.

Jaz Ëakam in nimam narobe.

55

Ne boj se raniti Daj, zabodi,

ne boj se raniti!

Saj veπ,

da niË ne duπi

bolj kakor dvom.

Je ravno to razlog,

da ne zabodeπ?

56

Spoπtuj ga Poglej ga, Ëloveka!!

Tistega v tihem kotu sobane, ki gleda brezupno in noËe na plan.

In onega tam v sneænem viharju, vzpenjajoË se na πesttisoËaka dokazuje prevlado nad sabo.

In padlega v jarku,

s prebito Ërepino od onega v tanku, ki misli na æeno, otroke, in mora ubiti, da ubit ne bo sam.

In tam, vidiπ?!

Pod cvetoËo jablano,

tisti, ki æviæga veselo, brezskrbno uæiva brezËasje.

In tega na cesti, brez dela, poglej, in tistega tam, ki mu vse premoæenje ne kupi ljubezni.

Vsak izmed njih ima svojo zgodbo.

Tako tvoji podobno,

pa vendar povsem drugo.

Poglej ga, Ëloveka,

πe tega v zrcalu,

ki nemo modruje

zakaj sam je boljπi?

Ni boljπi,

kdor meni o sebi prav to.

Spoπtuj ga, Ëloveka.

Prav sleherno bitje v vrtincu æivljenja.

Spoπtuj, ker v malenkost drugaËnem razpletu kdorkoli med njimi lahko bi bil ti.

57

Cvet svoj ohrani Z dobrim ti vedno nam vraËaπ, πe tisto celo, kar ti trpkega damo, in naπe napake v prid nam obraËaπ

tudi, ko sami si jih ne priznamo.

Z najboljπim, kar je, svet da poplaËa, se spomniπ, si nam govorila?

A vendar nikomur da ne prizanaπa, da veπ, ker si slad in grenkobo skusila.

»eravno je skrunstvo primerjat’ se z njim; kot Bog si, da veπ!

Mila in jasna.

MoËna in Ëastna.

»eravno je skrunstvo primerjat’ se z njim; kot Sonce si, veπ ...

Topla in krasna.

SijoËa in strastna.

Vedno tu, z nami,

cvet svoj ohrani!

Ne ustavi rasti te druæine drevesa, Ëe vse preporedko si Ëustva priznamo, a danes ne boj zasolziti oËesa, saj tu smo zato, ker te radi imamo.

58

Sam

Raje sam,

kot z nekom,

ki je sam.

59

Danes vem Ne misli,

da verjamem jim,

ko pravijo,

da mi je duπa Ëistejπa od drugih in krepostnejπe srce, ker danes vem,

da je Ëlovekova dobrota

njegove sebiËnosti sad

in njegov pogum

pravzaprav le æelja

po premagovanju strahu pred neznanim.

60

Da veste Sam ne vem,

kaj vzpodbudilo

je kracanje tole

in izlive ...

Sploh ni niË narobe,

nimam slutnje,

da gre kaj po gobe,

le enostavno moral sem prijeti svinËnik in pustiti ga zapeti ...

Veste vse!

Kje sem ranljiv,

kdaj v glavi gnil,

kako zakrulim v ekstazi

in kako diπi moj znoj.

Veste vse,

da pa izveste πe,

Ëe sluËajno, bognedaj,

ne pride veË priloænost, koliko pustili v meni

ste ljubezni.

In da vaπa sled v meni ni nakljuËje.

In da vsem vse odpuπËam, Virke in Dodoni moji,

Pikice in Polæki,

Vinkoti in Zritke.

Odpustite πe vi meni.

61

Ne samo na tvoj dan ZaËenπi na koncu: vse dobro,

da z vetrom bi znala povsod potovati, skrbi in tegobe v naroËje mu dati, da vsak dan ponese v spokojno te bivanje s tistimi v srcu, ki imajo te radi in sreËa ti vedno iskrivo leskeËe v zrcalu ljubeËe in liËne se duπe.

Pa veva oba,

da vËasih so æelje,

Ëetudi najboljπe,

teæko izpolnjive,

in svet da je mnogokrat krut in zahrbten, veËliËen in poln pasti in ovir in zdi se, da sreËa vedno leskeËe le v ogledalih se drugih ljudi.

Jaz vem, da leskeËe

πe v tvojih oËeh,

vem, ker te diham in pijem in jem, od dneva, ko prviË prekriæal je bog nama pot, zaËutim prav vsako nevihto ti v duπi, in diham in pijem in jem, Ëeprav se zavedam, da vËasih ne smem.

A kamorkoli æe ponese

veter jadra najinih razvad, del mene vedno bo nekje za tebe, in vedno, ne samo na tvoj dan, te imel bom brezpogojno rad.

62

Konec iskanja Polpretekli kisli dobi, od galonov cviËka in ljubezni zvisli, zdaj odrekam se.

Iskanju.

In usmerjam misli

drugam.

Neznano kam.

VleËe piπ svobode.

Vonj drugaËnosti.

Vπtric podobe boema

krunca senca emblema

pepsikole.

63

Lezi z mano na mravljiπËe Ooo, poglej jo!!!

Pred Ëim pa ti beæiπ,

da z menoj boπ legla

pod neskonËni svod,

ravno na skrunjeno mravljiπËe, kjer ti bom mazilil duπo in odpihnil misli proË od tistega,

pred Ëemerkoli æe beæiπ?

Pred Ëim pa jaz beæim?

Meni so vsakdnevi bedni, da jih pokam kot mehurËke, katere pihati bi moral sem in tja.

Pustiva to.

Lezi z mano na mravljiπËe, kjer ti bom mazilil duπo in ti meni ‘duπo’.

64

Roka rit umije Za vas,

ki si z roko umivate rit sem Ëuden,

Ëe z ritjo umijem si roko, Ëeravno sem toliko Ëeden, da jo kasneje ponudim πe veËji riti od sebe.

Rit namreË.

65

Niso le zato besede Niso le zato besede, da Ëloveka v duπi zaskelijo, Ëeprav vseeno prepogosto ravno tiste najbolj glasno izzvenijo; besede tudi so zato, da ti tu in zdaj lahko povem, da ostani sreËna, v srcu mlada in da se imej, kot te ona ima, v celoti in do konca rada.

66

Nikogar ne bo Nikogar ne bo

takrat,

ko spolzel bo æar iz mene, ker ledviËka veË ne bo prenesla pestre mladosti posledic, ki so ji od nekdaj v breme.

Nikogar ne bo,

ne tebe, ljubezen,

ne vas, snubci moje tihe in æalostne slave, zares ob meni.

Le sladka bolezen.

In morda neka stokrat pozabljena cvetka, kateri nevede sem pustil v srcu sled, bo prinesla πopek, potem pa bo odπla.

Nikogar ne bo,

jaz pa kar æivim za druge.

Pa je najbræ prav tako,

saj osama nam zabija truge, daleË preden ugasnejo telesa, in ne JeriË na poslednji promenadi nekaj dni zatem.

67

Skrivnost lizunskega nasmeha Dim.

Tiπina.

Druga noË v tednu.

Obnavljanje spomina.

VËasih mi je vπeË samota.

VπeË mi je njen kratek gobec.

A njen objem sovraæim.

Pa prav danes me objema, ko preseda to obema,

ko najbolj rabim te, dekle!

In povrh vsega

πe na veliko gobca.

Psst!

68

Rast

Leta ne πkodijo. Pa vendar ubijejo.

69

Amaro 27

Prave prijatelje spoznaπ v svoji nesreËi, kao prijatelje pa v njihovi.

70

Moja sladka jablana, ki postaja najina sladka jablana Z vsako burjo, ki zapiha, so korenine moje sladke jablane, ki postaja najina sladka jablana, πe moËnejπe.

Tako je sladka,

da voluharju gnijejo zobje.

Tako je sladka,

da ljudje pod njo pijejo grenko kavo.

71

Boj spermijev Poglej …

skladiπËe æalostnih obrazov.

Poglej …

deponija sklonjenih postav.

Nobenih isker v oËeh.

Samo sarkazma smeh

in kup teæav.

Kako ne vidite topline?

Sonca æar in vetra hlad, ki vsakogar dotakne,

preden mine?

Se je moj spermij bolj boril?

Moj spermij - jaz?

Se bolje zavedam nagrade, ki jo bom dobil?

Ali me skalil je Ëas?

Bolj ko vas gledam,

nesreËni obrazi,

bolj mi v glavi donijo ukazi, ki srcu sporoËajo: “Uæivaj æivljenje!

ObËuti veselje!

Pokonci se nosi, ne plazi! “

To so spoπtljivi ukazi.

Ko se jih uboga,

njih uËinki povzroËajo,

da v svojem æivljenju

sam vleËeπ vzvode,

in ne odloËajo drugi za tebe o izbiri naËina

in tvoje metode.

Boj spermijev ni vedno praviËen.

Zakaj plaËate ceno,

potomci plavalcev,

Ëe noËete vzeti blaga?

72

»emu kupite sreËko, soród neznancev, Ëe nagrada ni vzrok tveganja?

Povem vam Ëemú.

Zato, ker æe vaπi so spermiji v tekmi æivljenja sebiËni bili.

Pesimisti ste æalostni

in (nenamerno?) sebiËni.

73

Kaj sva si dala Malenkosti.

Dipi zeleno za tvoje stene, brisalce za opla kadeta.

‘Rada te mam’ medvedka,

zame ukradlega Sivka.

Roko, ko si klecnila,

besedo, ko nisi vedela kam.

Uho, ko sem bil v pizdi, ko nisva bila, telesi.

Drug drugemu hlaËe.

Nayno in Moia.

Smeh.

Vse, kar sem znal o kitari.

Pogum, da sem stopil na bord in v steno.

»as.

Malenkosti?

74

Tvoja solza Tvoja solza

redko teËe.

Znak je,

da straπansko peËe

milo srËece.

Tvoja solza.

Nehote stekla.

Na jutranji kavici

tri dni potem.

Odseva ljubezen in bol.

In prviË v æivljenju

se konËno zavem,

kakπna straπanska zverina postanem, ko se napijem.

Delam krivico zverem.

Nobena od njih ne prizadenja, kakor jaz tebe takrat, moja ljubezen.

Solza spet teËe.

Moja sedaj.

Zverini v glavi dokonËno doreËe: Tole se neha - tukaj in zdaj!

75

Tega zdej Hmmm ...

Nikoli nisem maral æensk, ki imajo rajπi starejπe moπke!

Zdaj jih oboæujem!

76

O molku

Ni vsak, ki molËi, moder!

77

Ker se ljubiπ

Neznano spontano

odkrijeπ dan za dnem.

Odkar ljubiπ sebe,

zaupaπ spet ljudem.

Vse misli pretekle zdaj res so odtekle, prek suhih strug vzklile so nove poti, ni veË oklepa, zdaj ptica prelepa vse viπje in viπje leti.

Spet iskrivo spogleduje

se æivljenje zdaj s teboj, misel med ljudi potuje, da nasuje v njih spokoj.

Zmoreπ sama, saj predana k svojim ciljem hrepeniπ, v dan verujeπ, obËudujeπ, sreËna, ker lahko æiviπ.

78

GrenËica (Bogu izziv) GrenËica naslade dobila bo mlade,

ko zopet ustroj moj popoln kot klovn otroπko zabavo sprevræe v klanje krvavo, zavoljo pogleda v njenih rjavih oËeh,

v katerem ne kaæe veË nade za nove vpade v moje æivljenje.

VsakiË odide, da se spet vrne, in uro peπËeno obrne na glavo.

In mene zvedavo.

In ga izzovem za stavo -

saj nimaπ poguma je veË ne vrniti!

Si upaπ?

»e zmagaπ, ne neham v æivljenju veË pesmi jim peti, Ëe jaz pa, priseæem, je tale poslednja!

79

Snel z vrvi Kot da bi prviË sploh priægal luËi, ugledal duπo, ki molËe trpi, jo z rosnimi oËmi rotil naj se bori,

da s skupnimi moËmi

zdræiva, kar boli.

A v njenih prsih æe je bival hlad, πe bolj zmrzav od tistega takrat, ko sem sejal laæi kako je zame ni,

Ëe enega teh dni

ne sname mi vrvi.

SebiËna misel ta mi pala le v puπËobno glavo in odπla, kot vse.

S tresoËimi zobmi

med njenimi lasmi

sem sam prevzel njen hlad, ko sem jo snel z vrvi.

Sem sploh res kdaj bil tam za njo?

Ali le ljubil sem telo?

Mar res tak prasec puhoglav le za ponos sem jo jemal?

Posluπal skup njenih besed -

presliπal mar sem v njih poved?

Zavajal me njen glasen smeh?

Da laæen bil je, ni njen greh.

VeË nisem jokal nikdar od takrat, le kdaj, ko Ëujem da kak dekliË mlad obesil se za vrat pomislim “Ta prevrat

nek fant prepreËil bi,

Ëe res jo imel bi rad.”

80

Sploh vem kako je imeti rad, ali le tripam na pomlad?

Mar res tak prasec puhoglav za svoj ponos sem le jemal?

Mi sodbo naj kroji cel svet, Ëe kriv sem ... Kar naj bom preklet, Ëe res tak prasec puhoglav, za svoj prestiæ sem ji dajal.

81

Ne teËe veË

Ne solza, ne kri,

ne beseda.

Ne krotka mi Pπata,

ne stih.

Ne sperma po πpeglah.

Niti po πpeglu.

Le dæin. Da izdæinem

iz ledene

v kameno.

82

Saj nisi niË kriva Saj nisi niË kriva, Ëe srcu ne moreπ kar zapovedati, koga naj ljubi, kakor jaz nisem,

ker svojemu noËem,

koga naj ne.

Zato si odpusti,

kot sem si jaz æe davno tega.

83

Sebi in sebe

»e æelite,

da bo stvar koristna,

jo podarite nekomu,

ki jo bo znal uporabíti in ceníti.

Lahko tudi sebi.

»e æelite nekomu dobro,

mu podarite nekaj,

kar bo znal uporabíti in ceníti.

Lahko tudi sebe.

Podarjajte sebi in sebe.

Hvala.

84

Delil z nekom Ne, πe vedno me ni sram solz pokazat vam,

kadar otoæen sem in sam.

Saj kdor solza delit ne zna, se πe smeje samoma.

In sebi Ëesto.

Hvala ti zato,

ker sem lahko

delil z nekom svoj bol in strah, zanos in sreËo, moj posmrtni prah.

©e komu drugemu morda odklene jeËo ...

85

Kazalo

Uvodoma

3

Rudnik

5

Samo Ëlovek

6

Zakaj kot zmaj visoko med oblaki 7

Ena misel

8

Metuljev gambit

9

Znanje 10

NoËem si pomagat 11

PoËutim se tako 12

Na novem zaËetku 13

Klik na klik 14

Samo neπtete misli ... 15

Ni ukaza 16

Kdo sem, kaj sem 17

SanjaË 18

Ujetnik svobode 19

Zunaj je svet 20

K tebi 21

Zadnji prvi roænik 22

Copata 23

Moji slavoloki meni 25

Herbarij 26

Mene takrat spoËeti 29

Suπa 30

Posluπam, ptiËica 31

»uvaji mojega srca 32

Ravno prav 33

Razor 34

Dan zaman 35

Sebi ta dan 36

Princeska na zrnu popra 37

Le veter tja prerano me pospremi 38

Optimist 39

Greh 40

Snovalki preksmrtnih spon 41

V cvet 42

Amaro 18 43

Dobri, stari Ëasi 44

Micki 45

86

Pojdi 46

Malo za πalo, a malo zares 47

Nate imun 48

ManjkajoËi Ëlen 49

NiË veË od niË 50

Kupi mi avto 51

Na vrat na nos 52

Erotik in erotika 53

Trpka 54

Zgolj aksiom 55

Ne boj se raniti 56

Spoπtuj ga 57

Cvet svoj ohrani 58

Sam 59

Danes vem 60

Da veste 61

Ne samo na tvoj dan 62

Konec iskanja 63

Lezi z mano na mravljiπËe 64

Roka rit umije 65

Niso le zato besede 66

Nikogar ne bo 67

Skrivnost lizunskega nasmeha 68

Rast 69

Amaro 27 70

Moja sladka jablana,

ki postaja najina sladka jablana 71

Boj spermijev 72

Kaj sva si dala 74

Tvoja solza 75

Tega zdej 76

O molku 77

Ker se ljubiπ 78

GrenËica (Bogu izziv) 79

Snel z vrvi 80

Ne teËe veË 82

Saj nisi niË kriva 83

Sebi in sebe 84

Delil z nekom 85

Kazalo 86

87